- Deci ai fost la New York? - Foarte des.
- Walter! - Foarte.
De ce nu-i dai omului ăstuia ceva de băut?
Ospitalitatea e necunoscută aici.
Nu doresc nimic, mulțumesc.
De ce purtați voi, studenții, pantofi albi penibili?
- Walter! - Pantofi albi!
George, îmi cer scuze în numele lui. A băut cam mult.
Nu trebuie să-ti ceri scuze.
Pot s-o fac eu dacă-i nevoie.
Mie mi se par tare comici.
- Deci? - Ăsta e stilul studentesc.
Stil, pe dracu'. Ce vrăjeli ai pe tine!
Am auzit că taică-tău vrea să cumpere hotelul de pe autostradă.
Deșteaptă mișcare! Taică-tău îmi seamănă, se gândește la lucruri de amploare.
Pun pariu că-I moștenești. Așchia nu sare departe de trunchi.
Poate ne întâlnim într-o zi,
bem niște bere și discutăm afaceri.
Nu prea cred, Walter.
- Nu crezi ce? - Nu am timp.
Bine. Am înțeles. Ești un tip ocupat, nu?
- N-ai timp pentru alde mine. - Care-i problema ta?
Tu și cei ca tine.
Studenții. De parcă ați fi mai breji!
Ce vă învată acolo?
Sociologie și psihologie?
Nu vă învată cum să fiti oameni.
Nu vă învată cum să vă descurcati în lumea asta.
Vă învață cum să citiți, cum să vorbiti frumos
și să purtați pantofi albi de papițoi.
Dai pe dinafară de atâta venin.
Tu nu?
N-ai deloc venin în tine?
Nu e nicio stea la care nu poți ajunge?
Ești mulțumit?
Ticălos îmbuibat! N-ai ridicat un deget.
Ti s-a oferit totul pe tavă.
Bineînțeles că port venin în mine.
Sunt ca un vulcan. Un uriaș. Un uriaș înconjurat de furnici.
Furnicile n-au nicio idee despre ce vorbește uriașul.
Walter, chiar nu-ți pasă de nimic?
Nu. Pentru că nimănui nu-i pasă de mine.
Nici măcar mamei mele.
Sunt gata.
Arăți superb.
Distracție plăcută.
La revedere.
- Pa. - Multumesc.
- Walter. - Nu începe.
Ce să încep?
Cu cicăleala. Unde am fost?
Cu cine am fost? Cât am cheltuit?
Nu vrei să stăm de vorbă despre problema ta?
Am fost cu oameni care mă înțeleg.
Oameni cărora le pasă de planurile mele.
- Te referi la alde Willy Harris. - Da, alde el.
Și de ce nu vă apucați de afaceri în loc să vorbiti atâta?
De ce? Vrei să știi de ce?
Pentru că suntem legați de niște oameni
care nu știu decât să se plângă, să se roage și să facă copii.
- De ce te iei de mine? - Cine se ia de tine?
Cui îi pasă de tine?
Se vede treaba că nu mi-am dat seama cât de rău stau lucrurile cu noi.
Nu mi-am dat seama că relatia noastră s-a ofilit.
Îmi pare rău.
Îmi pare rău de problema cu pruncul.
Vrei niște lapte cald?
După cât ai băut, n-ar fi rău
- Să bei ceva cald. - Nu vreau.
- Cafea? - Nu.
- Nu vreau nici lapte cald. - Atunci ce?
Ce?
Ce altceva pot eu să-ți ofer? Ce? Ce pot să-ți dau?
S-au stricat lucrurile, nu?
Doi oameni
și nu se înțeleg atât de bine cum crede lumea.
Așa, ca noi doi.
Cum de am ajuns să ne fie frică să fim tandri unul cu celălalt?
Ce-i apucă pe oamenii care ar trebui să fie apropiați?
Nu știu.
M-am gândit mult la asta în ultima vreme.
La noi doi?
La ce s-a întâmplat cu noi?
Nu s-a întâmplat mare lucru cu noi.
Nu și dacă vii la mine și încerci să-mi vorbești.
Încearcă să-mi fii alături, câtuși de puțin.
Uneori...
Uneori, nici nu știu cum să încerc.
Walter.
Dragule, nu trebuie să fie așa.
Nu, Walter.
Uneori, oamenii pot îndrepta lucrurile.
Îți mai amintești cum vorbeam înainte de a se naște Travis?
Despre viața noastră împreună?
Mai tii minte?
Despre casa pe care o visam?
- Mi-aduc aminte. - Da.
Visurile încep să pălească, Walter.
Îmi pare rău.
Măi, măi! Ce departe pare stația de autobuz seara!
Unde ai fost toată ziua, mamă?
Cum te simți, draga mea?
- Unde ai fost toată ziua? - Unde e Travis?
Nu e în fată?
- Nu l-am văzut. - Vai și amar de fundul lui!
Mamă.
Da, Walter.
Unde ai fost?
- În centru. - Ce ai făcut?
Am rezolvat o problemă.
Ce problemă?
la vezi! Ce-i cu atâtea întrebări?
Doar n-ai făcut vreo prostie cu banii de pe asigurare?
- Am fost alături. - Nu vreau să aud.
Ti-am mai zis de o mie de ori să nu mai pleci. Treci în cameră!
Lasă-mă să-i spun ceva.
E important și vreau să-i spun lui primul. Travis.
Travis, dragule, mai ții minte banii primiți dimineață,
banii care le-au luat mintile tuturor?
Da.
Ce crezi că a făcut bunica cu banii ăia?
Nu știu, bunico.
- Ti-a cumpărat o casă. - Ce?
Va fi a ta când vei crește.
Ești bucuros?
Da. Mereu mi-am dorit să stau la casă.
Acum ai să poți. Îmbrățișează-mă.
Diseară, când te vei ruga,
să mulțumești lui Dumnezeu și bunicului,
pentru că ei ți-au dat casă.
Acum, treci în cameră.
- Mamă. - Treci.
- Ai făcut-o. - Da.
Slavă Domnului!
Dragule!
Lasă-mă să mă bucur, Walter. Bucură-te și tu!
E vorba de o casă.
Cât de mare e?
Unde e? Cât costă? Stai puțin.
Când ne mutăm?
La începutul lunii.
Slavă Domnului!
E o casă frumoasă. Trei dormitoare.
Unul mare pentru voi doi.
Eu și Beneatha vom sta într-o cameră,
dar Travis va avea camera lui.
Mă gândeam că, dacă noul prunc e băiat,
putem lua un pat suprapus.
Are și grădină, unde aș putea pune una, alta,
pivniță...
Nu vreau să vă faceți o impresie greșită.
E doar o căsută veche.
Dar va fi a noastră.
Și altfel se simte omul când știe că are o casă a lui.
Unde e?
În Clybourne Park.
Clybourne Park?
Dar acolo nu locuiesc negri.
Acum or să fie.
Asta e liniștea pe care ne-ai cumpărat-o astăzi?
Am încercat să cumpăr un loc bun cu bani puțini.
Să nu crezi
că mi-e frică de albi,
dar nu ai găsit și alte case?
- Vrei să zici pentru negri? - Da.
O sumedenie, cine știe unde,
dărăpănate și mai scumpe. Nu.
M-am descurcat cum am putut mai bine.
Ce pot să mai zic?
A venit timpul să-mi iau rămas bun...
Să-mi iau rămas bun de la pereții ăștia coșcoviți,
de la armatele de gândaci de bucătărie
și de la debaraua aia înghesuită căreia îi ziceam bucătărie.
O s-o spun în gura mare. Aleluia!
Adio, sărăcie!
Nu vreau să-ți mai văd mutra pocită.
Mă duc să văd ce face Travis.
Nu prea am chef să mai bat pe nimeni în seara asta.
Fiule, înțelegi ce am făcut, nu?
Azi am văzut cum mi se destramă familia.
Am vorbit despre lepădatul copiilor și despre ură.
Când se ajunge aici, cineva trebuie să facă ceva. Ceva serios.
Haide, fiule.
Spune că nu-mi dai dreptate în sufletul tău.
De ce vrei să-ti zic asta?
Tu ești capul familiei.
Erau banii tăi și ai făcut ce ai vrut cu ei.
De ce vrei să-ți dau dreptate?
Mi-ai ucis visul.
Tu, care mereu vorbești despre visurile copiilor tăi.
Walter Lee. Stai.
Stai puțin.
Bună, frumosule.
Walter, se închide. Deschidem mâine la 10.00.
Trebuie să mănânci, draga mea. Nu mănânci doar pentru tine, nu?
O să se întoarcă. Îmi cunosc băiatul. O să se întoarcă acasă.
Alo?
Bună ziua, d-nă Arnold. Da, sunt mama lui.
Sunt sigur că a crezut că are zi liberă...
Îi voi spune.
Da, mulțumesc.
Walter Lee nu s-a dus la muncă azi.
Dacă nu se duce nici mâine, rămâne fără slujbă.
O să fie bine, draga mea.
O să fie bine.
Mă întorc imediat.
- Bună dimineața. Vă pot ajuta cu ceva? - Nu, ajunge cât ai făcut.
Să mergem.
Ai să vii cu mine, Walter Lee.
Acum.
Continuă tu.
Dezbracă-te și pune-ți asta.
Sper să nu ningă iarna asta.
N-am văzut zăpadă până n-am venit în State.
În Kingston nu era prostia asta.
Și acum mai râd când îmi amintesc că în copilărie
ne plângeam de frig.
N-am aflat ce înseamnă frig decât când m-am mutat în Chicago.
Ca și cum am fi trecut din foc în congelator.
Pune-ți halatul ăla, da?
Revin imediat.
- Multumesc. - Cu plăcere.
Unde ai fost?
- Știu că nu ai fost la muncă. - Prin oraș, mamă.
Asta a fost totul? Ai revenit de unde ai plecat?
Data viitoare
o să te găsesc printr-un șanț sau mai rău.
Ai o rană pe suflet?
Crezi că ești singurul negru din Chicago cu o durere în suflet?
Singurul bărbat?
Am cunoscut un om care știa cum să trăiască cu durerea
și s-o pună la treabă pentru el.
A cunoscut încercări de care tu n-ai habar, dar a dus totul cu demnitate.
Am fost căsătorită cu acel om.
Vă cunosc pe amândoi. Nu sunteti atât de diferiti.
Acum 40 de ani ai plecat din sud. De ce?
De ce ai plecat din locurile natale?
Din același motiv ca și ceilalți.
Să găsesc ceva mai bun, să duc o viată mai bună.
Nu aveam de gând să schimb lumea.
Dar ai venit. Nu ai lăsat pe nimeni să te oprească.
Nimeni n-avea dreptul să-ți spună
că dorinta ta era bună sau rea.
A trebuit să vii, nu-i așa?
Ti-ai prins trenul.
Atunci de ce nu mă lași și pe mine să-I prind pe-al meu?
ÎI pierd și nu cred că se mai întoarce.
Am plătit 3.500$ pe casă.
Am rămas cu 6.500$.
Vreau să pui 3.000$ într-un cont pentru facultatea lui Bennie,
iar restul vreau să-I pui într-un cont
pe numele tău.
Apoi, ai să hotărăști ce vrei să faci cu ei.
Știu că nu e cât ți-ai fi dorit,
dar altii nu mai am.
Tu ești bărbatul casei, tu ești capul familiei.
Las totul în seama ta.
- Ai încredere în mine, mamă? - Nu mi-am pierdut-o niciodată.
Așa cum nu voi înceta să te iubesc niciodată.
Du-te acasă la nevastă, pentru că e foarte îngrijorată.
Bine, mamă.
Bună, Mary. Walter Lee la telefon. Bine, mulțumesc.
Nu, nu plouă aici. Nu văd decât cer senin și soare.
Bobo e acasă? Da, mersi.
Ce faci, frățioare? Sună-I pe Willy Harris. Suntem în pâine. Da.
Nici nu știi ce bine mă simt, Walter. Am fost la film, acum dansăm.
Ar trebui să fugi de acasă mai des.
Te-aș minți dacă aș zice că nu sunt fericit.
Lucrurile încep să prindă formă.
O să dăm lovitura. Ai să vezi.
Nu mai zic altceva. Dar o să dăm lovitura.
- George. - Hai, Bennie.
- Ne distrăm de minune. Nu strica atmosfera. - Nu putem sta doar de vorbă?
George, am zis să vorbim.
Beneatha, vorbim tot timpul. Uneori nu mă deranjează,
dar o relație implică mai mult.
Să trecem la partea cu mai mult".
- Ce ai de gând să faci, George? - Să fac?
Mai întâi, îmi voi așeza brațul în jurul tău. Așa.
Vorbesc serios, George.
Bine, intru în joc, doar un minut.
Am de gând să termin facultatea, să mă angajez la firma tatălui meu,
să fac mulți bani și apoi să mă căsătoresc.
Ești mulțumită?
Vrei să știi ce vreau eu să fac?
Am încotro?
- Vreau să schimb ceva. - Să schimbi ceva?
Da. Nu vreau să fiu ca celelalte femei, ca mama și Ruth.
Vreau să fac ceva cu viața mea. Mă înțelegi?
Nu.
Bună.
Ar trebui să mergem să vedem casa mâine,
iar Ruth are o idee genială. Nu-i așa, iubito?
- Da. - Și ție un pupic.
- Așteptați-ne câteva minute. - Da, domnule.
- Asta trebuie să fie. - Vândută.
E imensă.
N-am zis că e conac.
- Nu intrăm? - Nici un conac n-ar arăta mai bine.
- Ce-ați făcut, doamnă? - Ai să vezi.
VÂNDUT PROPRIETĂTI CLYBOURNE PARK
Uitati-vă ce baie!
Ai zis că dormitorul nostru e pe dreapta.
- Propriul meu dormitor. - Asta e camera mea.
- Nu vă atingeți de camera asta. - Ba nu, e camera mea.
- Te rog... - E camera mea!
Bine, e a ei. Doamne ferește!
Scuze.
- Unde e? - În grădină.
Du-te și adu lucrurile din taxi.
Dumnezeule!
- Uită-te ce bucătărie! - Ce bucătărie ai!
Bucătăria mea!
- Uite ce am aici. - Stați puțin.
- Ce-i cu asta? - Nu știu.
- N-am nicio idee. - Aici, vă rog.
Luați loc, Înălțimea Voastră.
- Ti-am luat ceva. - Minunat.
Să vedem.
Nu va mai trebui să ne folosim furculițele și lingurile noastre bune.
Minunat! Pur și simplu minunat!
- Pot să aduc și eu cadoul meu? - Du-te, înainte să explodezi.
- Vai de mine! - E cadoul mare.
Travis n-a vrut să se amestece cu noi,
așa că ți-a luat propriul cadou.
- Travis. - Travis, ce e aia?
E o pălărie pentru grădinărit, cum au femeile din reviste.
Stai așa. Să-i scoatem pălăria.
Cine a fost cu el la cumpărături?
E ceva diferit. E foarte expresivă. A ales-o singur.
- Îți place, bunico? - Foarte mult.
E o pălărie frumoasă. Mereu mi-am dorit una ca asta.
Arăți ca și cum ai fi gata să culegi niște bumbac.
Fugi de-aici, Walter Lee!
Nu te uita la el. E o pălărie frumoasă.
Haideți să ducem lucrurile astea în pivniță.
Nu mai râdeti.
Nu râdem. Nu foarte tare.
Ce mult a trecut de când n-am mai văzut-o așa de fericită!
Îți place?
Ce e?
Hai să intrăm în casă.
Bună, vecinilor.
Bună ziua.
Dacă nu te trezești...
Eu ar trebui să stau întinsă.
Toate la timpul lor, d-nă Younger. Viața de huzur e foarte aproape.
Spune-i să se grăbească. Eu sunt gata.
- Beneatha? În care cutie sunt ghivecele? - În cea de lângă cuptor.
Nu, în ea e porțelanul.
- Am avut un vis despre viitorul nostru. - Lar îmi împuiază capul.
Nu-i nevoie. În curând o să-I simți pe pielea ta.
- Sună bine. - Vino-ncoace.
- Hai, fetițo. - Măi să fie!
Hai să-ți arăt cum dansează bogătașii.
- Să mai zici de negrii de modă veche. - Ce fel?
De modă veche.
Dacă noi suntem de modă veche, tu ești din cei noi atunci.
Da, iar când vor ține vreun congres,
prima lucru pe ordinea de zi va fi să o aleagă pe Beneatha
Președintele Agitației Nesfârșite.
Președintă." Și da, îmi voi purta coroana cu mândrie.
Cred că ești prima persoană din istoria omenirii
care și-a spălat creierul singură.
Chiar și Asociația Națională pentru Propășirea Negrilor mai ia câte o pauză.
Parcă o și văd pe fetișcana asta înaintea unei operații,
o să se aplece asupra sărmanului om, înainte de a-I tăia,
și o să aibă tupeul să-I întrebe: D-le, care e opinia dvs. Despre drepturile civile?
Să știi că ar face-o.
Degeaba-ți răcești gura, nu mă doare-njurătura.
Cum e aia?
- Frate. - Walter.
Bună ziua. Îmi cer scuze. Am bătut, dar cred că nu m-a...
O caut pe d-na Lena Younger.
- Luați loc, d-le... - Lindner. Carl Lindner.
Walter Younger.
Eu o reprezint pe mama. Ea e soția mea, Ruth.
- Bună ziua. - Și sora mea, Beneatha.
- Luati loc. - Multumesc.
- E bine? - Da, mulțumesc.
Reprezint Asociația de Optimizare a Cartierului.
Așezați-vă lucrurile jos, ca să stați mai bine.
Mulțumesc. Voi pune geanta aici.
După cum spuneam, reprezint Asociația de Optimizare a Cartierului.
Vreți să beți ceva? Ruth, dă-i o bere.
- Doriti o... - Nu, mulțumesc.
Nu, nu e nevoie. Mulțumesc foarte mult.
- Sunteți sigur? - Da. Vă rog.
Nu știu dacă ați auzit de organizația noastră.
Este un grup comunitar care se îngrijește de anumite probleme.
Cum ar fi?
Întreținerea cartierului, proiecte speciale.
Avem un Comitet de Orientare a Noilor Vecini.
Și cu ce se ocupă?
E un fel de Comitet de Primire, iar eu sunt președintele.
Mergem și întâmpinăm noii vecini
și le prezentăm aspectele importante ale convietuirii în cartierul nostru.
Aspectele importante?
Da. În plus, avem o categorie
pe care asociația o numește Probleme Speciale ale Comunității.
- Care ar fi acelea? - Beneatha.
- Vă rog. - Păi...
Nu păreți în apele dvs., d-le Lindner. Vreti alt scaun?
Nu, mulțumesc.
Să trec la subiect.
Sunt sigur că ați auzit despre incidentele
care au avut loc în anumite cartiere
în care s-au mutat oameni de culoare.
Organizația noastră, unică în toată țara,
încearcă să soluționeze problema.
Majoritatea problemelor din lume
apar pentru că oamenii nu discută unii cu altii.
- Câtă dreptate aveți! - Da.
Asta e și părerea celor din acest cartier.
De asta am și fost numit ca să vin și să vă vorbesc prietenește,
așa cum ar trebui să discute oamenii,
și să vedem dacă putem rezolva problema.
Ce să rezolvăm?
Vă rog să mă credeți
că prejudecățile rasiale nu au de-a face cu problema noastră.
Locuitorii acestui cartier cred că,
pentru ca toată lumea să fie mulțumită, familiilor de negri le-ar fi mai bine,
ar fi mai fericite dacă ar locui în comunitătile lor.
Acesta este Comitetul de Primire.
Ai bătut atâta drum ca să ne spui asta?
Legat de ceea ce am spus,
suntem dispuși să facem familiei dvs. o ofertă foarte generoasă.
Serios?
Da. Asociația, sprijinită de eforturile colective ale locuitorilor,
ar dori să vă răscumpere casa și să vă ofere o sumă compensatorie.
- Ferească cerul! Am auzit-o și pe asta. - Ai terminat?
Poftim? Nu, aș vrea să vă prezint cifrele exacte.
Nu. N-avem nevoie de cifre exacte.
Credeti că...
Nu contează ce cred eu. Leși din casa mea.
Bine. Ce credeți că aveți de câștigat
dacă vă mutati unde nu sunteti doriti?
Oamenii se impacientează când simt că stilul lor de viață,
toată agoniseala lor e amenințată.
leși!
Nu poți obliga oamenii să-și schimbe părerea.
În caz că vă răzgândiți, aveti cartea mea de vizită.
Hai, bunico, spune-mi.
Nu-ți mai spun. Ti-am mai spus o dată și...
Doar atâta ați reușit să împachetați
de dimineață, de când am plecat?
Vă mișcați ca mortul pe năsălie. La ce oră vin hamalii?
- La 16.00. - Ce-i cu voi?
- Ai primit o vizită. - De la cine?
- De la Comitetul de Primire. - De la cine?
Comitetul de Primire.
Au spus că se vor bucura foarte tare să te întâmpine.
De-abia așteaptă să te vadă.
Ce tot îndrugați acolo?
A trecut un domn de la Asociatia de Optimizare a Cartierului Clybourne Park.
- Ce voia? - Să-ti ureze bun venit.
Singurul lucru care le lipsește din cartier
și după care se dau în vânt este o familie de culoare.
Și, ca să-și arate respectul, și-a lăsat cartea de vizită.
Du-te acolo și împachetează lucrurile alea.
- Ne-a amenintat? - Nu, mamă.
Nu se mai face așa. A fost foarte mieros.
A spus că ar trebui să ne urâm unii pe alții
ca niște creștini adevărați ce suntem.
Doamne ferește!
Au vrut să ne răscumpere casa.
Și să ne ofere o compensație.
De ce? Cred că o să-i mâncăm?
- Nu, draga mea, o să ne căsătorim cu ei. - Apără, Doamne, și păzește.
- Nu noi avem nevoie de ajutor, ci ei. - Ba nu, cu toții avem nevoie.
Nu plecăm nicăieri. Trăim cu toții sub același cer.
Nu și dacă ne conduc ei.
Vrei să iei chestia aia în noua casă?
- Da. - Vechitura aia?
- Mă exprimă. - Ti-a zis-o!
Ne așteaptă un nou viitor.
Mamă, știi cum e să te urci într-un car de luptă?
- În ce? - Știi cântecul...
Am aripi, tu ai aripi Toți copchiii Domnului au aripi
Se spune copiii, nu copchiii".
Menestrelule!
Dacă iar e tipul ăla...
- Cine e? - Eu, Walter. Ai o clipă?
Mă duc eu.
- Împachetați câte ceva. - Nu stați degeaba.
Mamă, viitorul bate la ușă.
Am aripi, tu ai aripi Toți copchiii Domnului au aripi
Bobo.
- Unde-i Willy? - Vreau să discutăm puțin.
- Intră. - Între patru ochi.
- Bună ziua, coniță Ruth. Coniță Lena. - Bună, Bobo.
Mă întorc imediat.
Nu-mi spune că s-a întâmplat ceva.
Stai să-ți povestesc.
Trebuie. Mai știi ce-am vorbit?
Sunt toți banii mei și ai lui Mary, toate economiile noastre.
De ce-mi spui mie asta?
Eu și Willy trebuia să mergem în Springfield.
Da, ca să ungeți pe cine trebuie.
Am o presimțire tare neagră. Neagră ca smoala.
- Nu te-ai dus? - Încerc să-ți spun.
Spune odată! Ce-i cu tine?
- Ai fost? - Nu.
- De ce? - N-aveam niciun motiv.
Ce tot spui acolo? Bobo, ar fi cazul să nu mai bați câmpii.
Încerc să-ți spun.
leri, când m-am dus la gară să mă întâlnesc cu Willy, așa cum plănuisem,
nu a venit.
lar banii sunt la el?
l-am dat lui toți banii, așa cum am hotărât.
Atunci de ce nu a venit? Unde era? Unde e?
Nu știu.
Cum adică nu știi? Unde e?
Nu știu. Am așteptat șase ore, până ce a plecat ultimul tren spre Springfield.
Sunt toți banii noștri.
Poate s-a dus singur.
Poate că nu v-ați întâlnit la gară.
Poate că a plecat cu alt tren.
Doar știi că Willy e altfel.
- Walter. - Nu se poate.
Imposibil. Trebuie să fie undeva.
Hai să-I căutăm.
- Bobo? - Ce-i cu tine, Walter?
Când cineva pleacă cu banii tăi, nu-ți lasă și harta.
Roagă-te să mă minți!
Imposibil. Willy n-ar face așa ceva.
Nu.
Willy n-ar face una ca asta.
Nu. Dumnezeule!
Nu, Willy. Dumnezeule, spune-mi că nu e adevărat!
Dumnezeule! Nu cu toti banii! Rogu-te, Doamne! Nu cu toți banii!
Ăia erau toți banii noștri!
Îmi pare rău, Walter.
- Și eu îmi pusesem toate speranțele în asta. - Dispari!
Ai rămas fără ei, fiule?
Walter Lee.
Ai rămas fără ei?
- Îmi pare rău, mamă. - Banii de școală ai surorii tale?
Nu.
l-ai folosit și pe ăia?
Nu m-am dus la bancă.
S-au dus toți banii. Îmi pare rău, mamă.
ÎI vedeam cum vine acasă, seară de seară,
și se uita la carpetă, se uita la mine,
cu ochii roșii, venele i se zbăteau pe tâmple.
L-am văzut cum a slăbit și a îmbătrânit înainte să facă 40 de ani,
spetindu-se ca un cal, dându-și sufletul,
iar tu i-ai pierdut într-o zi.
- Mamă! - Dumnezeule!
Dă-mi putere.
Îmi pare rău.
- Ai rămas pe dinafară? - Nu.
Bine.
Aveam niște timp liber și m-am gândit să vin să te ajut cu mutatul.
Felul cum o familie se pregătește de plecare are ceva magic.
Vâltoarea vietii. Îmi aduce aminte de Africa.
Africa.
Nu vreau să te văd așa. Azi trebuie să zâmbești.
Te pui în mișcare, așa cum m-ai mișcat pe mine.
S-a întâmplat ceva.
- A pierdut banii, Asagai. - Cine a pierdut ce bani?
Banii de pe asigurare. Fratele meu i-a pierdut.
- L-a pierdut? - A spus că face o investiție.
Îmi pare foarte rău.
Dar nu frate-meu e cel nebun.
A făcut ceea ce a crezut de cuviintă.
Mama e cea nebună pentru că l-a crezut și ne-a distrus viețile tuturor.
Poate că tu nu înțelegi unele lucruri la fel de bine ca mama ta.
- Dar tu cum te simti? - Eu?
La fel.
Poate că e mai bine așa.
Cine și-ar dori să fie doctor în lumea asta nebună?
N-am crezut să te văd atât de disperată.
- După o înfrângere atât de neînsemnată. - Înfrângere neînsemnată?
Asagai, familia asta e sortită pieirii.
Ce-i cu tine?
La tine în tară nu s-a auzit de bani?
Uită-te la mine.
Uită-te la mine, Alaiyo.
Erau banii tăi?
- Te-am întrebat dacă erau banii tăi? - Erau banii noștri.
Cine spune asta? L-ai câștigat tu? l-a câștigat cineva?
- Tata. - Da, și a murit ca să-i aveți.
Dacă nu ar fi murit?
Ce s-ar fi întâmplat cu visele voastre?
Casa, afacerea, visul de a ajunge doctor?
Ceva e putred
atunci când toate visele dintr-o casă depind de moartea unui om.
Da, fratele tău a făcut o greșeală prostească și copilărească,
dar știi ce cred eu?
- Ar trebui să-i fii recunoscătoare. - Ce tot spui?
Trebuie să-i fii recunoscătoare, pentru că așa poți renunța la vis.
Poți renunța la întreaga umanitate.
Toate vorbele tale mari, la ce bun lupta,
încotro ne îndreptăm și de ce ne frământăm".
- Nu poți da răspunsuri. - Eu trăiesc răspunsul.
Eu sunt singurul din satul meu care știe să citească.
Pentru compatrioții mei, America e doar un loc pe hartă, o abstracțiune.
Eu locuiesc și studiez aici.
Știu că minunile există pentru că am parte de ele în fiecare zi.
Așa că încetează cu bocitul și spune-mi ce ai de gând să faci.
Nu știu.
Trebuie să mă gândesc.
Te voi ajuta.
Când se vor liniști apele, vei veni cu mine.
Mă inviți în oraș într-un moment ca ăsta?
Nu la film sau la restaurant. Vei veni cu mine acasă, în Africa.
În Nigeria?
Îți voi arăta munții și stelele, îți voi da să bei din tigvă,
te voi învăta cântecele și obiceiurile tribului Yoruba.
Și, dacă ți se face dor de casă,
ne vom preface că ai fost plecată doar de o zi.
- Mă faci să mă pierd cu firea. - Cum? De ce?
Prea multe s-au întâmplat astăzi.
Trebuie să mă gândesc.
Te las să te gândești.
Te-am privit de atâtea ori și mi-am zis:
lată fructul zămislit de Lumea Nouă."
Uitați-vă la el, micul burghez negru.
Care e combinatia următoare? Un iaht pe lacul Michigan?
La bordul căruia o să fii numit director?
Mă uit la tine și văd triumful absolut al prostiei din lume.
- Cine era? - Sotul tău.
- Unde s-a dus? - Avea întâlnire de afaceri la US Steel.
Bennie, nu i-ai vorbit cu ocară, nu?
Cu ocară? Lui? Nu, i-am spus că e un tip de treabă,
cu capul plin de vise, iar viața e roz.
Ce dezordine e aici!
Nu mai e nevoie să spălați pe jos. Să desfacem cutiile.
Dați telefon la hamali, să nu mai vină.
De ce?
De ce să vină până aici și să se întoarcă?
Te taxează și pentru asta.
Nu.
Lena, nu.
Bennie, vorbești tu cu ea?
Bennie, lămurește-o că ne putem muta.
Rata la casă e doar 125$ pe lună.
Suntem patru adulți în casa asta și o să muncim.
O să muncesc 20 de ore pe zi dacă e nevoie.
O să-mi port pruncul pe spate dacă e nevoie. Dar trebuie să ne mutăm.
- Lena, trebuie să plecăm de aici. - Nu, Ruth.
Am început să văd altfel casa asta.
M-am gândit cum putem să o reparăm.
Am văzut un birou la mâna a doua pe str. Maxwell,
- Care s-ar potrivi acolo. - Nu, nu.
N-are nevoie decât de o vopsea și niște mânere noi.
Walter Lee poate pune niște paravane în jurul...
- Unde ai fost, fiule? - Am dat un telefon.
- Cui? - Omului.
- Care om, copile? - Omul, mamă.
Nu știi cine e omul?
Beneatha, tu ești fată deșteaptă. Spune-i mamei despre cine vorbesc.
- Lindner. - Corect. Bravo.
l-am spus să vină aici.
- De ce? Ce treabă ai cu el? - O să facem afaceri cu el.
Despre ce vorbești tu acolo?
Despre viață.
Nu tu mi-ai spus mereu să văd viața așa cum e?
În sfârșit, am înțeles viața așa cum e.
Cei care au și cei care n-au.
Viața e împărțită între cei care iau și cei care pierd.
Unii dintre noi pierd mereu.
Cei ca Willy Harris nu pierd niciodată.
Știți de ce pierdem noi?
Pentru că suntem derutati.
Mereu încercăm să găsim partea bună și rea a lucrurilor,
ne batem capul și ne plângem mereu.
Pierdem nopțile încercând să-i dăm de capăt.
lar în tot acest timp, profitorii iau tot ce prind.
Willy Harris?
El nici nu contează în ansamblu.
Nu. Dar are și el partea lui bună.
M-a învătat să fiu atent la ce e important pe lumea asta.
- De ce l-ai sunat pe omul ăla? - L-am invitat la spectacol.
O să dăm un spectacol în fața lui, exact așa cum îi place.
Vrei să spui că vei accepta bani
ca să nu ne mutăm în casa noastră?
Nu, nu-ți spun,
chiar asta o să se întâmple.
Dumnezeule, când o să se termine odată?
Când o să se termine, ca să înceteze odată?
Când o să se termine? Când o să se termine?
Tu și cu africanul tău. Nu faceți decât să purtați un steag
sau o suliță și să cântați niște marșuri.
Mereu cântăriți avantajele și dezavantajele lucrurilor.
Știi ce-o să pățească băiatul ăla într-o zi?
O să ajungă într-o închisoare,
iar profitorii vor avea cheia.
Las-o baltă. Nu există nicio cauză pe lume.
Totul se rezumă la profit, iar cel care profită cel mai mult e cel mai deștept.
Nici măcar nu contează cum.
Mi se rupe sufletul.
Nu plânge, mamă.
Înțelege că o să vină albul ăla
și o să ne dea mai mulți bani decât am avut vreodată.
Mai mulți decât ne-a luat Willy sau decât ne-a lăsat tata.
Pentru el e important, iar eu îl voi ajuta.
O să dau un spectacol, mamă.
Fiule, mă trag din cinci generații de sclavi și dijmași,
dar nimeni din familia mea nu a luat bani
de la cineva care nu dădea doi bani pe noi.
N-am fost niciodată atât de săraci. N-am fost niciodată atât de goi sufletește.
Ce-i cu voi, oameni buni?
Nu eu am făcut lumea. Așa am găsit-o.
Da, vreau să am iahturi!
Vreau să pun un colier de perle la gâtul soției.
Ea nu are voie să poarte perle?
Să-mi spună cineva cine decide
care femeie are dreptul să poarte perle?
Sunt bărbat și vreau ca femeia mea să poarte perle.
Și cum te vei simți sufletește?
Bine, mamă. Mă voi simți puternic.
- Dar nu va mai rămâne... - Mă voi simti bine!
O să-I privesc pe omul ăla în ochi și o să-i spun:
Bine, d-le Lindner, e cartierul dvs.,
aveți dreptul să-I păstrați așa cum vreți.
Aveți dreptul să faceți ce vreți cu el.
Scrieți cecul și casa e a dumneavoastră.
Puneți banii pe masă
și nu va trebui să locuiți lângă niște negri împuțiți."
lar la final...
O să îngenunchez dacă-i nevoie
și-i voi da ceea ce vrea cu adevărat.
Căpitane, domnule, stăpâne.
Părintele Nostru Alb, dă-ne banii
și nu-ți vom spurca cartierul tău de albi.
Și mă voi simți bine.
Bine.
Ăsta nu e bărbat. E un șobolan speriat.
ÎI plângi pe fratele tău?
- Nu e fratele meu. - Ce-ai zis?
Omul acela nu e fratele meu.
- Crezi că ești mai bună ca el? - De ce nu ești măcar o dată de partea mea?
Ai văzut ce a făcut. L-ai văzut în genunchi.
Nu tu m-ai învățat să disprețuiesc pe cei care fac așa ceva?
Da, eu și cu tatăl tău.
Dar te-am mai învătat ceva. Te-am învățat să-I iubești.
- Să-I iubesc? Nu mai am ce. - Mereu rămâne ceva de iubit.
Ai plâns pentru băiatul ăla azi?
Nu mă refer pentru tine sau pentru familie, pentru că am pierdut banii.
Pentru el, pentru ceea ce a avut de îndurat,
pentru câte i s-au făcut.
Când crezi că trebuie să iubești pe cineva?
Când a făcut bine și toată lumea e mulțumită?
Asta crezi?
Mai ai multe de învătat.
Trebuie să-I iubești atunci când e căzut,
când nu mai crede în el din cauza loviturilor primite de la viață.
Dacă vrei să judeci un om, judecă-I corect.
Judecă-I corect.
la în calcul suișurile și coborâșurile prin care a trecut
ca să ajungă unde a ajuns.
- Au venit hamalii. - Da?
Mă duc să vorbesc cu ei.
Am venit imediat. Mă bucur că m-ati contactat.
Walter, a venit.
Viața poate fi mult mai ușoară decât și-o fac oamenii.
Cu cine negociez? Cu dvs., d-nă Younger, sau cu fiul dvs.?
Cu fiul meu.
Bine.
Sunt niște documente oficiale.
- Travis, du-te afară. - Ba nu, Travis. Vino-ncoace.
la loc, pentru că tati se pregătește să facă ceva
și tu trebuie să înțelegi.
Învață-I ce e important pe lumea asta.
Așa cum te-a învățat Willy Harris.
Învață-I despre cei ce iau și cei ce pierd.
Haide.
Arată-i fiului tău la ce au ajuns cinci generații.
D-le Lindner,
v-am chemat aici
pentru că noi suntem oameni simpli.
Am înteles.
Lucrez ca șofer de când mă știu,
soția și mama mea lucrează în casele altora.
- Suntem oameni simpli. - Am înțeles, d-le Younger.
Tatăl meu...
- Tatăl meu a fost muncitor. - Am înteles.
Tatăl meu l-a snopit pe unul din bătaie
pentru că i-a vorbit urât.
Mă înțelegeți?
Nu cred.
Vreau să spun că ne tragem din oameni foarte mândri.
Suntem oameni foarte mândri.
lar sora mea va fi doctor.
- Suntem foarte mândri. - E normal. Sunt sigur...
Lăsati-mă să termin...
Vreau să spun că ne tragem din oameni mândri și...
El e fiul meu, Travis. Vino aici, băiete.
El este a șasea generație de când familia noastră e în tara asta.
- Ne-am gândit cu toții la oferta dvs. - Bravo!
Și am decis
să ne mutăm în noua casă, pentru că tatăl meu...
Tatăl meu a câștigat-o pentru noi cărămidă cu cărămidă.
Nu vrem să creăm niciun fel de probleme.
Vom face tot ce putem să fim vecini cumsecade.
Atâta am avut de spus.
Nu vrem banii dvs.
Deci v-ati hotărât să vă mutati?
Atunci trebuie să apelez la dvs., d-nă Younger,
sunteți mai în vârstă, mai înțeleaptă, știți mersul lumii mai bine.
- Vorbiti cu băiatul dvs. - Cred că dvs. Nu înțelegeți.
Fiul meu tocmai a spus că ne vom muta în noua casă.
Eu nu mai am ce să spun.
Știți cum sunt tinerii din ziua de astăzi.
N-o poți scoate la capăt cu ei.
La revedere.
Dacă asta e părerea voastră,
atunci nu-mi mai rămâne mare lucru de spus.
Sper...
Sper că știți în ce vă băgați.
Am de mutat mobila din patru camere. Familie cu cinci membri. Aici e?
- Da. - Să plecăm naibii de aici!
Să mergem.
Travis, pune-ți haina.
Walter Lee, aranjează-ți cravata. Arăți ca un huligan.
Nu râde, Beneatha.
Ușurel, băiete. Nu e un balot de bumbac, e fotoliul meu.
ÎI am de 25 de ani și aș vrea să-I mai folosesc.
Mama, cred că mă voi mărita cu Joseph Asagai și mă voi muta în Africa într-o zi.
- Nu ai vârsta măritișului. - Nu acum, într-o zi.
Gândește-te la cât bine aș putea face ca doctor în Africa.
Fetițo, las-o baltă cu Africa și africanii tăi
și mărită-te cu unul cu mult mălai. Unul ca George Murchison.
Nu m-aș mărita cu mic-burghezul ăla îngust la minte
nici dacă ar fi Adam, iar eu Eva.
Nici Adam nu avea bani.
S-a întâmplat ceva?
Azi a devenit bărbat cu adevărat.
Poti s-o mai zici o dată.
Du-te tu înainte, draga mea. Vin și eu imediat.
Bine.
- Hai, mamă. - Gata, vin.
Gata.
Of, Doamne! Cum era să plec fără planta mea!
- Mulțumesc, fiule. - Mulțumesc, mamă.
resincronizare CODYBOSS1969